MIO MIN MIO
det ringer ut
Alltihop börjadeen tisdag, efter skolan.
Jag stod och väntadepå skolgården på min bästa vän Benke.
Jag vissteinte att det skulle bli den märkvärdigaste dan i mitt liv.
Vi får skynda oss. Jag är färdig. Kom.
Du ska få se. Den är inte lik nån av de tidigare drakarna vi har gjort.
Vi skulleprova hans nya drakesom Benkeoch hans pappa hadegjort.
Men först gick vi in i hörnbutiken för att köpa kex åt tant Edla.
20 kronor. Tack, tack.
- Hej. - Hej på er.
- Här har du, Bosse. - Tack, fru Lundin.
Tack själv.
- Hej! - Hej.
Jag bor hos tant Edla och farbror Sixten-
- för min mamma dog när jag föddes. Och ingen bryddesig om-
- att hitta min pappa och tala om att jag fanns.
- Jag väntar här. - Jag är snart tillbaks.
Smäll inte i dörren.
Och ta av dig stövlarna och tvätta händerna.
Jag vill inte ha nersmutsat överallt.
Tant Edla ville ha en liten flicka, men det fanns ingen på barnhemmet.
Så hon fick ta mig i stället.
Köpte du kexen? Lägg dem i brödburken.
Stäng kylskåpsdörren.
Och diska glaset. Ordentligt.
Bosse? Bosse!
- Varför svarar du inte? - Jag har redan diskat glaset.
Benke väntar på mig där nere. Får jag gå nu?
Snälla!
De här är salta. Jag sa ju särskilt att du inte skulle ta salta.
Men du hör ju inte på. Vad man än säger så bryr du dig inte om det.
Du vet mycket väl att farbror Sixten inte tåI salt för sitt hjärta.
Det är så här du tackar för att du får bo hos oss?
Bosse! Ta nu. Spring!
Spring!
Ta det försiktigt!
Kom med här, Benke.
Nu är det min tur.
Det är fint. Ta in linan. Lite till.
Det är bra!
Lbland önskar jag att Benkes pappa också var min pappa.
Jag tänker mycket på min pappa, vem han är och var han finns-
- varför jag intekan bo hos honom i stället för hos Edla och Sixten.
Halv sju!
Och tant Edla sa att jag skulle vara hemma till middan klockan sex.
Jag kommer försent!
- Hit med pucken! - Åh nej!
Hit med pucken!
Ge er iväg. Ge er iväg!
Hör du du. Vad gör du där?
Ge dig iväg bara! Ge dig iväg!
Vem fick vi tag på här då?
- Ta mössan! - Nej, låt bli! Få tillbaks den!
Ni får inte förstöra den!
Släpp mig! Hit med mössan!
Låt honom gå.
Vet du att klockan är tjugo i sju?
Hur ofta måste jag säga till dig att torka av skorna ordentligt?
Det tog timmar att torka golven.
Och... häng inte din våta jacka ovanpå farbrors rock.
- Du är sen. - Förlåt mig.
- Vad är det här? - Det var inte mitt fel.
In i badrummet.
Titta här. Alldeles förstörd.
Aj!
Vänta bara tills farbror Sixten kommer hem.
- Nu går du in på ditt rum. - Ja, tant Edla.
Jag vill inte se eller höra av dig mer i kväll.
Han ställer bara till med bekymmer. Vi skullealdrig tagit hit honom.
Nu sitter vi här med honom. Eller hur, Sixten?
Sixten!
Och han har nog dåliga anlag. Hans pappa var en riktig slusk.
Han kommer säkert att gå samma väg.
Det hjälpte intemed uppfostran. Han slutar som slusk - som far sin.
Det där bara tror de. Det är fel, det är fel, det är fel!
Jag ska hitta min far och ta hit honom.
Så får ni se hur bra han är. Vänta bara.
Jag hittar honom, så får ni se.
Åskmuller
- Hej, Bosse. - Hej... hejsan.
Vänta ett tag, Bosse. Jag visste att du skulle komma.
- Vill du ha ett äpple? - Javisst.
Kom in.
Tack.
Tant Lundin var alltid snäll mot mig och gav mig godis och frukt.
Jag har ofta undrat vem honegentligen var.
För det var i hennes butik alltihop började.
- Tar du med det här åt mig? - Ja då.
Du ska lägga på det där borta, i lådan intill.
Ja.
Farväl, Bo Vilhelm Olsson.
"Till Konungen av Landet i Fjärran. "
"Den som du under så lång tid har sökt är redan på väg. "
"Han reser på dagen, han reser på natten"-
- "och han bär i sin hand ett tecken: Ett äpple av guld. "
Det landet är långt bort.
Tänk om man var där.
Huh!
Svischigt pysande
Wåaaah!
Ja, det känns mycket bättre.
Vem är du?
Jag är anden från Landet i Fjärran.
- Landet i Fjärran? Kom du därifrån? - Javisst.
- Och ska du tillbaks dit? - Jo då.
Åh, ande. Dit vill jag komma. Kan du kanske försöka ta mig med?
- Jag är ledsen, pojk. Jag kan inte. - Det kan du väl.
- Jag vet att du kan. Snälla! - Be om vad som helst, men inte det.
Det ligger utanför min makt.
Ett äpple av guld? Säg mig, pojke...
- Vad är ditt namn? - Bosse. Bo Vilhelm Olsson.
Bo Vilhelm Olsson?
Och du bär i din hand tecknet.
Ett äpple av guld.
Du är den som jag kom för att hämta.
Du är den som kungen av Landet i Fjärran har letat efter-
- i så många år.
Ta tag hårt i mitt skägg.
Håll dig fast ordentligt!
Genom rosengården
Med silverpopplar
Går jag med min fader
Håller hårt hans hand
Och från det högsta trädet
Hör jag enensam fågel
Sjunga om det grymma
Landet Utanför
Och mitt hjärta darrar
När min faders röst jag hör
Mio, min Mio
Var är vi?
Vi har kommit till Landet i Fjärran.
Det där är Gröna Ängars ö.
- Och mannen där nere är... - Nej, säg inte mer.
Det är nog den jag tror. Det är min far, va?
Ja, din far. Kungen av Landet i Fjärran.
- Ha-ha-ha! - Far!
Ja.
Jag visste att jag skulle hitta dig.
Mio, min Mio.
Mio? Men mitt namn är Bosse.
Mio, min son, jag har sökt dig i nio långa år.
Saknat, min son. Jag låg vaken om nätterna och tänkte:
"Mio, min Mio. "
Så du ser, jag vet allt vad du heter.
Som jag trodde var inte Bosse mitt rätta namn. Jag visste det.
Det andra också. Med tant Edla och farbror Sixten.
Ja, allt har ordnat upp sig bra. Och nu så-
- ska du bo med mig i mitt slott på Gröna Ängars ö-
- i Landet i Fjärran.
Min fader konungen tog min hand och det kändes så fint.
Det är härligt.
Åh, jag är så glad att jag är här.
Och att ha en far.
Ja, det är bra.
- Är han inte fin? - Joo!
Det här är din häst. Och han heter Miramis.
- Min häst? - Javisst.
Vill du rida? Kom då.
Böj knät.
Jag kan inte rida alls. Jag vet inte om jag törs.
Jo. Du kan göra precis allt bara du har mod i ditt hjärta att göra det.
Försök.
Far, Miramis är jättefin.
- Om bara Benke kunde vara här. - Benke?
Ja, han är min bästa vän.
Välkommen till Gröna Ängars ö.
- Benke! - Jag heter Jum-Jum.
- Jum-Jum? Hej. Jag är Bosse. - Bosse?
- Nej, det är klart. Mitt namn är Mio. - Ja, jag vet.
Kungen har sänt bud över hela landet att Mio skulle komma hem.
Jum-Jums far sköter om mina rosor. Han är trädgårdsmästare.
Lyckliga du. Miramis är den finaste hästen i hela landet.
- Vill du också rida på honom? - O ja.
Barnskratt
Du är den finaste och bästa hästen i hela vida världen.
- Du har fått honom? - Ja, han heter Miramis.
- Jag är Mio. - Jag vet. Jag är Jiri.
Och jag har två bröder och två systrar.
- Är det dags snart? - Nej, inte än.
- Dags för vad då? - Du ska få se.
Vad djup den är!
Var är hinken?
Det är inte den sortens brunn, utan en viskande brunn.
- En vad då? - En viskande brunn. Så kallas den.
Herdeflöjt
- Välkommen, prins Mio. - Du känner igen mig?
Det är klart. Alla vet vem du är, Mio.
Jag har börjat fatta det. Men jag vet ju inte än vilka ni är.
- Vad är ditt namn? - Nonno. Och fåren är mina.
Och den där musiken... Vill du lära mig spela?
Javisst.
Här. Det var mina båda bröders.
Men de kan inte använda flöjterna mer.
Sätt flöjten till munnen, så hör du hur vinden sjunger i träden.
Nonno lärdeoss hur vi skullespela melodin.
I tusentals år, sa Nonno, hade herdarna på ön spelat den.
- Här får ni. - Tack!
Det var det godaste bröd jag ätit.
Vi kallar det "brödet som stillar all hunger".
- Ta det, ni behöver det. - Tack.
- Vad händer nu? - Du ska få se.
Titta ner i brunnen och var alldeles tyst.
Det var en gång för längesen en grym och ondskefull riddare-
- som boddei den svartaste och dystrasteav borgar.
Hans ondska var så stor att han hade rövat bort alla barnen-
- från det fridfulla land där debodde.
Alla hans vakter och spejare hade hjärtan av den hårdastesten.
I tusentals år levde folk i skräck för den onderiddarens terror.
Debarn som vägradetjäna honom förvandlade han till fåglar-
- dömda att kretsa över Döda sjön till dagen då allt som fanns kvar-
- av hans fruktansvärda borg skulle vara en hög av sten.
Men en dag reden konungason ut i månskenet.
Tillsammans med enenda vän red han genom Dunkla skogen-
- på sin vackra vita häst.
Säg, far, är det långt till Dunkla skogen?
Varför frågar du?
Jag vill gärna rida dit i kväll.
Så snart?
Snälla far, jag vill det.
Så snart...
Du vill kanske inte att jag gör det.
Är du orolig för mig om jag rider till Dunkla skogen om natten?
Nej.
Varför? Skulle jag det?
En skog som sover lugnt i månskenet, det är ingen fara.
Suckar tungt
Vill du kanske att jag stannar här hos dig i stället?
Nej, Mio.
Dunkla skogen väntar dig.
Du kan rida så långt som Miramis bär dig, men du ska veta en sak:
Lite längre bort är landet Utanför-
- som ligger bakom Dunkla skogen.
Bor nån där?
Kato, riddaren.
Du är allt jag har, Mio.
Men mitt hjärta blir tungt vid tanken på Kato.
Om det är så när du tänker på honom, så tänk inte på honom.
Du har rätt. Jag ska inte.
- Och du är inte ledsen? - Nej då.
- Lova det. - Jag lovar.
Det är dags, Mio. Gå. Gå!
Tack för det, far.
Jag kommer snart tillbaks.
Det lovar jag.
Jum-Jum, vet du vad jag ska göra i kväll?
När månen går upp ska jag rida bort genom Dunkla skogen.
- Äntligen. - Ja. Kommer du med också?
Javisst, det är klart. Titta här, vad jag har.
De här håller oss varma. Och lite bröd som stillar hungern.
Det är den längsta bron i världen.
Den hör också till din fars rike. Och landet på andra sidan också.
- Är de där vakterna min fars? - Ja.
Varje kväll drar de upp bron så ingen kommer till Gröna Ängars ö.
- Så vi kan sova lugnt om natten. - Varför?
- Vem bor på andra sidan? - Kato.
- Riddaren från landet Utanför. - Kato!
Jag måste över till andra sidan. Kom då!
- Stoppa dem, stoppa dem! - Hallå där, stanna!
Nej!
O nej! Stanna, Miramis!
Stopp!
Miramis!
Det var som om vi flög. Jag visste inte att Miramis kunde det.
Det du vet är inte så mycket, Mio.
- Va? Vad är det där för ett hus? - Där är nån.
Vi frågar. Kom.
Vänta här, Miramis.
Mio och Jum-Jum, vad ni har dröjt. Kom in.
Var inte rädda. Kom in.
Jag har väntat i åratal på prinsen och hans trogna vän.
Varför sitter du på natten och väver?
Jag väver tyg av drömmar. Och det måste göras om natten.
Vill man ha sagoväv, en väv av drömmar, då väver man om natten.
Får jag ta din mantel, Mio? Den är sönderriven.
Varför sjunger fågeln så där?
Varför?
Det är Sorgfågel som sjunger för mitt barn, min dotter.
Hon togs ifrån mig.
Vem tog henne från dig?
Nej, jag vet det. Jag vet redan.
Snälla.
- Du får inte säga hans hemska namn. - Nej...
Då slocknar månskenet.
Det var Kato.
Varje gång jag hörde det hemska namnet blev jag rädd.
Jag vissteinte varför.
Var det något man förväntade sig av mig?
Sorgfågel sjunger
Men när jag hördeSorgfågels sång och förstod vad hon sjöng om-
- händedet nånting märkvärdigt inom mig.
Jum-Jum.
Jag måste till landet Utanför.
Ja, jag vet.
Vet du? Jag visste inte själv förrän alldeles nyss.
Jag har vetat hela tiden att du ska dit, Mio. Det vet alla.
- Alla? - Visst.
Sorgfågeln vet. Och Nonno vet. Hans flöjt sjunger om det.
Och Jiri och alla hans bröder och systrar.
Och viskande brunnen vet också. Alla vet om det.
Och min far då? Kungen.
Han har alltid vetat.
- Och han vill att jag ska gå? - Ja.
Varför just jag? Jag är rädd.
Bara ett gossebarn av kungligt blod kan besegra riddaren.
Bara en kungason.
- Adjö, Jum-Jum. - Jag följer med dig.
Nej. Du kan inte följa med mig dit jag går.
Jag följer med dig. Det har sagts: "Ett gossebarn av kungligt blod"-
- "ridande på en vit häst och med en enda vän. "
Det har varit bestämt i tusentals år och kan inte ändras.
Du är min bästa vän, Jum-Jum.
Mio? Din mantel.
Med det allra finaste tyg.
Jag ger det till den som ska rädda min dotter. Millimani.
Tack.
Är vi färdiga?
Javisst.
Vi gav oss iväg mot landet Utanför för att kämpa mot riddaren Kato-
- och rädda Millimani, väverskans dotter, Nonnos båda bröder-
- Jiris lilla syster och alla andra barn Kato hade tagit tillfånga.
Vi är framme.
- Det här är landet Utanför. - Kom då!
Katos borg där.
Åskmuller
- Du skulle ha ett svärd. - Ja.
- Aah! Hjälp! - Vad är det?
- Jag är så hungrig! - Det kan vara en fälla.
- Men om det inte är det? - Hjälp!
Vem det än är, så måste vi dit och hjälpa honom.
Vänta här, Miramis. Var inte rädd.
Vi kommer snart.
Ååh!
Här.
Hjälp! Ta tag i mig, Mio!
- Gick det bra? - Ja.
Tack.
- Hjälp mig! - Kom.
Jag är så hungrig!
Hjälp!
Åååh! Ååh!
Jag är hungrig!
Åååh... Jag svälter ihjäl.
Åh, ååh!
- Slå mig inte. Slå mig inte! - Vi tänker inte slå dig.
Vi hörde dina rop. Vi hörde hur hungrig du var.
Vi har lite bröd. Ta det.
Var inte rädd.
Här.
Det är... bröd.
Bröd som stillar all hunger.
- Varför kom ni hit? - För att kämpa mot riddare Kato.
Shh!
Vänd tillbaka! Vänd om innan det är försent!
Nej, det gör jag inte. Det var ju för att strida mot Kato som jag kom hit.
Tala inte så där högt om det. Hans spejare kan höra dig.
De kan vara där ute. Eller här inne.
Eller... där bakom. Eller var som helst. Spejare överallt.
- Du menar Katos spejare? - Shh! Säg inget.
Vill du mista livet?
Vad ni än gör, lita inte på någon alls. Hör ni det?
Gå inte in i några främmande hus.
Man kanske tror att man är bland vänner. Det är fel.
Du blir förrådd. De lämnar ut dig till honom.
Lita inte på någon alls. Förstår ni?
Inte ens på mig.
Hur vet ni att jag inte skickar spejarna efter er?
- Vad säger du? - Jag vet inte.
Men jag tror inte att du gör det.
Kanske inte.
Än finns det några människor kvar i landet som inte förråder dig.
Och än finns det några som kan smida vapen.
Du har rätt. Vi behöver vapen.
Mio måste ha ett svärd.
Miramis gnäggar
- Vad var det? - Det kom därifrån.
Hur kom den hit?
Ja, ja, ja!
Du sa att det fortfarande finns folk som kan smida vapen.
Gå till svärdsmidaren och säg honom-
- att jag, Eno, har sänt dig.
Men var ska vi söka efter honom?
Jo, i den djupaste håIan, i det svartaste berget.
Gå genom Döda skogen. Gå nu!
Aaah...
Miramis gnäggar en bit bort
Jum-Jum.
Nånting har hänt med Miramis.
Kom!
- Vi ska lugna ner honom. - Kom, Jum-Jum.
- Miramis! - Tyst, annars tar de oss också.
Miramis... Miramis.
Gråt inte, Mio.
Ta tag i honom där då!
Vi måste till svärdsmidaren. Du behöver ett svärd.
Ja, men först måste vi genom Döda skogen.
Stackars Miramis. Hur kom vi nu till svärdsmidaren utan honom?
Jag ville vända om. Men jag var juen kungason.
Jag måstefortsätta. För Miramis skull - och för alla barnen.
Ja...
Nu är vi i Döda skogen.
Ja.
Jag undrar om vi nånsin kommer ut igen.
Det är så tyst och kusligt.
Gren knäcks
gren knäcks
Tyst.
Jag hörde nånting.
Jag med.
Jag tror de är där.
Nej, jag tror det kom därifrån.
Framåt! Framåt!
Titta där. Mellan träden.
Katos spejare.
Jag tror inte de har sett oss.
- Var kan vi gömma oss? - Ingenstans!
Åh, Jum-Jum, nu är det slut med oss!
Kom igen, kom igen nu! Efter dem!
- Här är de nånstans! - Var kan de vara?
Mio, titta. In här.
Vart tog de vägen?
De måste ha tagit den andra vägen.
Vi tar den andra vägen.
Trädet räddade oss. Jag undrar varför.
Kanske det hatar Kato.
Det måste ha varit hans ondska som dödade alla träden i skogen.
Jag tror inte ett träd nånsin kan förlåta en sån sak.
Kom, Mio. Nu måste vi hitta svärdsmidaren.
Titta där! Det är det svartaste berget.
- Det måste vara det. - Kom då.
Nu har vi hittat berget, Jum-Jum. Men hur ska vi ta oss in?
Kom här!
- Där är de! - Där uppe!
Framåt här!
Kom igen nu då!
- Är det nånting där nere? - Nej, jag ser inget.
Jag ser ingenting. Vänd tillbaka.
Vi måste vända. Kom med er här nu!
De får inte försvinna!
- Där är de ju! - De är här! Häråt, hör ni!
Kom igen, nu är det bråttom!
Sprid ut er!
Kom!
Jum-Jum!
Kom in här!
Berget dånar och mullrar
Framåt!
- Men vart tog de vägen? - Vart tog de vägen?
- Vi måste få tag i dem! - De var ju här alldeles nyss.
Vi sticker!
Mio... Nu är vi inne i svartaste berget.
Men kommer vi nånsin att hitta ut igen?
Den djupaste håIan, i svartaste berget.
Det var så Eno sa.
Det är där svärdsmidaren bor.
Jum-Jum!
Var är du?
Mio!
Jum-Jum!
Mio!
Jum-Jum!
Mio!
Ooh!
Spelar flöjt
Jum-Jum svarar med flöjten
Jum-Jum. Jag trodde du hade kommit bort.
Ja, men nu när vi hittat varann, åt vilket håll går vi?
Inte vet jag. Men det gör ingenting, så länge vi går tillsammans.
- Vem spelar i mitt berg?! - En prins och hans vän.
En prins från Landet i Fjärran.
Prins Mio. Det är han som spelar i ditt berg.
Såna näpna barn. Så klara ögon.
Och vad du spelar vackert här inne i min grotta.
Jag kommer för att be om ett svärd. Eno har sänt mig.
- Varför vill du ha ett svärd? - Jag ska kämpa mot den onde Kato.
Död åt den onde Kato!
Död åt riddaren!
De där svärden...
De är de bästa och skarpaste i hela världen.
Gjorda med mina händer.
För Kato gör jag alla Katos svärd.
- Men varför skrek du "död åt Kato"? - Du förstår...
Ingen hatar Kato mer än jag gör.
Varför är du fastkedjad?
Varför smälter du inte kedjan och går din väg sen?
Jag kan inte! För Kato själv smidde kedjan.
På hans kedjor biter ingen eld och ingen slägga kan krossa dem!
Det är inte lätt att bryta sönder hatkedjor.
- Hatkedjor? Varför det? - Jag smider alla Katos svärd.
Jag smider svärden som dödar de oskyldiga och de goda.
Kato behöver mig och mina svärd.
Därför håller han mig fastkedjad vid berget dag och natt.
Men...
Det är en sak han inte vet om.
Han vet inte om det här!
I tusen år har jag smitt på ett svärd som kan skära genom hårdaste sten.
Och äntligen i natt blev det färdigt.
Inte förrän i natt.
Det här smiddes inte för att döda goda och oskyldiga.
Det här gjordes speciellt bara för att döda Kato!
- Varför måste det skära genom sten? - För att Kato har ett hjärta av sten.
- Har han? - Ja. Och en järnklo.
Han har ingen vänsterhand, han har en järnklo i stället.
Med den river han ut hjärtat på dem han får tag i.
Och sätter in ett stenhjärta, likadant som han har.
Får jag svärdet?
Det var inget fel på det.
Kom.
Titta här. Det är en väg ut ur berget.
- Den är väl för trång? - För trång för mig, men inte för er.
Följ bäcken hela vägen. Den leder fram till Döda sjön.
Där finns en flotte som kan ta er över vattnet till Katos borg.
Lycka till. Lycka till!
Snart, snart är det tid för din sista strid, Kato!
Pass på, prins Mio!
Seupp för järnklon!
När du ser den, hugg med svärdet. Annars kan det vara försent!
Vi får klättra upp.
Kom då.
Ta tag i min hand.
Får jag en fackla. Jag hörde nånting.
En liten bit till.
- Var är den där facklan? - Vakterna.
- Här är den. - Det är nån där nere.
Jag kan inte se nån.
Lys med facklan längre ner. Längre ner!
Jag sa ju att det inte var nån där.
Jag hörde nånting.
Stackars fågel.
- Skaffa en ny fackla! - Kanske de är på andra sidan. Kom.
Slå larm! De har sett nåt!
Inte där nere.
Är det nån som ser nåt?
Där borta kanske.
- Jag såg nånting. - Där borta. Titta där uppe.
Nej, där borta.
Kom, Jum-Jum!
Kedjan rasslar
Aaooh!
Mio!
Jum-Jum! Räck mig handen!
Aj! Aj...
Kato.
Välkommen, prins Mio.
Ja, ja! Ja, ja!
Kom igen!
Ja, kom igen!
- Kom då! - Ni kommer inte undan!
Aoo... aj!
Det här är det farligaste svärd jag nånsin har sett i min borg.
Det kan inte döda de goda och oskyldiga.
Vad ska jag göra med det?
Jag kastar det i Döda sjön.
För det här är det farligaste jag har haft i min hand.
Vad gör jag med mina fiender?
Vad ska jag göra med dem som har rest så långt för att döda mig?
Ska jag ge dem fågeldräkt? Förvandla armarna till vingar-
- och låta dem flyga omkring över Döda sjön i tusentals år-
- och skrika?
Ska jag riva ut deras hjärtan och ge dem hjärtan av sten?
Tvinga dem passa upp?
Jag kan sätta dem i tornet och låta dem dö av hunger.
Javisst... jag låser in dem i tornet.
I min borg tar det bara en natt att dö av hunger.
Så lång är natten och så hemsk är hungern.
Och när natten är slut...
...är det inte mer kvar av prins Mio och hans trogna vän-
- än två små högar av vita ben.
Ta dem!
Sätt sju gånger sju vakter i korri- dorerna mellan tornet och mitt rum.
När natten är över går jag till tornet och tittar på benhögarna.
Farväl, prins Mio. Farväl.
Ja, ja, ja. Kom med här!
Miramis!
Mi...
- Miramis! - Kom med här!
Miramis...
Ja, ja, ja! Kom här nu! Upp!
Aah, aao...
Ner med dig!
Och du också!
Skrik så mycket ni vill. Ingen kommer att höra er.
Höh?!
När natten är över är allt som är kvar av oss bara en benhög.
Jag ville intedö. Jag ville tillbaks till Gröna Angars ö-
- till min far. Men nu skulle jag aldrig få sehonom mer.
Eller Miramis.
Jag är trött.
Och jag är hungrig.
Jag har aldrig varit så hungrig.
Jag är hungrig också.
Om vi bara hade lite av brödet som stillar all hunger.
Mio! Mio, var är du?
- Här. - Var?
Jag är ju här.
Och var är "här" då?
Vad du skrämde mig! Var var du? Vart tog du vägen?
Det är det nya fodret i manteln som väverskan satte i.
När jag vänder insidan utåt blir jag osynlig. Titta!
Om vi kunde få upp dörren, så kan du smita förbi vakterna-
- i din osynliga mantel och på så sätt komma iväg.
Ja, men du då, Jum-Jum?
Jag stannar här. Det finns bara en mantel.
Ja, och bara en vän. Om vi ska dö ska vi dö tillsammans.
Mitt svärd!
- Nu ska jag besegra Kato. - Men låset på dörren då?
Hur ska vi komma förbi alla vakterna på väg till Katos rum?
Mitt svärd slår sönder låsen och manteln gömmer mig för vakterna.
Om jag inte kommer tillbaka är du den sista jag tänker på, Jum-Jum.
Och min far.
Lycka till, Mio.
Hej.
- Det knarrade till. - Ja, vad var det?
Fotsteg
Vänd dig om, Kato! För nu kommer din sista strid!
Du har besegrat mig, prins Mio.
Slå till. Och gör slut på mig med ett hugg.
Jag har vetat länge att den här stunden skulle komma.
Men kom ihåg, prins Mio. Även om du dödar mig-
- så kan inte ondskan förintas.
En annan Kato kommer och en till och en till.
Och vad kan du göra åt det? Ingenting. Låt mig leva.
Ta din trogna vän och far härifrån.
På din vita häst, far hem, till din far.
Han väntar på dig.
Rid hem innan det är försent.
Åh nej, jag kom hit för att döda dig och det ska jag.
Och även om du dödar mig kommer en annan prins-
- och en till och en till.
Då måste du dö.
Till sist är jag fri från mitt hjärta av sten.
Det har skavt och smärtat mig så länge.
Förtrollningen var bruten. Devar där allihop.
Devar intefåglar längre. Devar fria.
Väverskans lilla dotter. Nonnos båda bröder.
Jiris lilla syster. Och alla de andra barnen Kato hadetagit.
Vad var det jag sa? "Det är tid för Katos sista strid. "
Det sa jag - och jag hade rätt. Inte sant, prins Mio?
Titta, titta! Nu växer det. Det växer i Döda skogen.
Där har jag hittat det. Det var bra att du lyckades!
Far!
Mio.
Min Mio.
Det är nu rätt längejag har varit här i Landet i Fjärran.
Undrar vad tant Edla och farbror Sixten sa när jag inte kom hem.
Debrydde sig så liteom mig.
Kanskede inteens märkte att jag försvann.
Tant Edla kansketror att jag sitter i parken på bänken.
Men hon tror fel. Det sitter ingen Bosse på bänken.
För jag är här, i Landet i Fjärran.
Hos min far, som jag tycker så mycket om-
- och som tycker så mycket om mig.
Ja, så är det. Bo Vilhelm Olsson är i Landet i Fjärran.
Och han har det så bra, så bra hos sin fader.
Sin fader konungen.
Genom rosengården
Med silverpopplar
Går jag med min fader
Håller hårt hans hand
Och från det högsta trädet
Hör jag enensam fågel
Sjunga om det grymma
Landet Utanför
Och mitt hjärta darrar
När min faders röst jag hör
Mio, min Mio
Över rosengården
Börjar det att skymma
Och jag ser min fågel
Svinga sig mot skyn
På sina breda vingar
Flyger den rakt mot himlen
Flyger mot det svarta
Landet Utanför
Och mitt hjärta darrar
När min faders röst jag hör
Mio, min Mio
Text: Thomas Jansson Scandinavian Text Service
Ansvarig utgivar: Mats Davidsson
Ripped by SkyFury